Să vezi nu înseamnă să crezi.
Simturile noastre ne pot trăda.
Nici măcar stelele nu sunt ce par a fi.
Cosmosul, asa cum este dezvăluit de stiintă,
este mai straniu decât ne-am fi putut imagina vreodată.
Lumina, timpul, spatiul si gravitatia,
conspiră să creeze realităti
care se află dincolo de experienta umană.
Într-acolo ne îndreptăm.
Vino cu mine.
În 1802, într-o noapte ca asta,
astronomul William Herschel se plimba pe plajă
pe coasta Angliei împreună cu fiul său, John.
Herschel, a fost prima persoană
care s-a uitat în apele adânci ale oceanului cosmic.
Acolo a întrezărit trucul magic
pe care lumina îl face în timp.
Tată,
tu crezi în fantome ?
Desigur, fiule !
Chiar crezi ?
Nu mi-as fi imaginat.
Oh nu, nu în cele care cred oamenii.
Nu, deloc.
Dar uită-te în sus, fiule,
si ai să vezi cerul plin de ele.
Stelele, tată ?
Nu înteleg.
Fiecare stea este un Soare la fel de mare si de strălucitor ca al nostru.
Imaginează-ti cât de departe de noi ar trebui să muti Soarele
ca să pară la fel de mic si sters ca o stea.
Lumina stelelor călătoreste foarte repede,
mai rapid decât orice,
dar nu infinit de repede,
durează până când lumina ajunge la noi.
Pentru cele mai apropiate, durează câtiva ani.
Pentru altele, secole.
Unele stele sunt atât de îndepărtate,
încât durează milenii ca lumina lor să ajungă pe Pământ.
Până când lumina unor stele ajunge aici,
ele au murit deja.
Pentru acele stele vedem numai fantomele lor.
Le vedem lumina,
dar corpurile lor au pierit cu mult timp în urmă
John, am privit mai departe în trecut
decât oricine înaintea mea,
milioane de ani în trecut.
William Herschel, a fost prima persoană care a înteles
că telescopul este o masină a timpului
Nu putem privi în spatiu
fără se ne uităm în trecut.
Într-o secundă, lumina parcurge 300.000 de kilometri,
sau 186.000 de mile.
Cam aceasta este distanta de la Pământ la Lună.
Deci, Luna se află la o secundă-lumină distantă.
Data viitoare când privesti Luna,
ai să o vezi cu o secundă în trecut.
Micile corecturi ale subtitrării initiale de pe: "www.RegieLive.ro",
au fost făcute de Marius Andries, mail: "mariusandries25@gmail.com".
Vizionare plăcută !
Soarele,
nu este de fapt acolo.
Nu va fi deasupra orizontului pentru încă două minute.
Răsăritul este o iluzie.
Atmosfera Pământului îndoaie razele de lumină ca o lentilă sau un pahar cu apă.
Deci vedem o imagine a Soarelui proiectată deasupra orizontului, înainte ca Soarele să fie acolo.
Acel Soare din spatele meu este un miraj.
Nu mai real decât o imagine tremurândă care pluteste în depărtare,
deasupra unui drum din desert într-o zi fierbinte.
Lumina solară are nevoie de aproximativ 8 minute ca să ajungă la Pământ,
deci Soarele este la opt minute-lumină depărtare.
De pe Pământ, nu puteam vedea Soarele, decât asa cum era acum opt minute.
Si încă un lucru:
Soarele nu "răsare" deloc
Pământul se roteste, si noi ne rotim cu el.
Poate că nu pare, dar în acest moment,
eu mă misc mai repede decât un avion cu reactie
la fel si tu si oricine de pe Pământ.
Si dacă tot sunt la subiect, acel orizont, nu este cu adevărat acolo.
Nu există margine.
Orizontul este o altă iluzie.
Distanta dintre Pământ
si cea mai îndepărtată planetă, Neptun
variază pe măsură ce planetele orbitează în jurul Soarelui.
În medie, lumina parcurge distanta în patru ore.
Deci pentru noi pe Pământ,
Neptunul pe care îl vedem noi, este întotdeauna cu 4 ore în trecut
este la 4 ore-lumină depărtare. (distanta medie= 4,5 * 10^12 km)
Dar distantele între planete, chiar până la cea mai îndepărtată...
sunt pasi de copil într-o scală mai mare
a stelelor si galaxiilor.
De îndată ce părăsim vecinătatea Soarelui,
trebuie să schimbăm unitatea de măsură
din ore-lumină în ani-lumină.
Un an-lumină este etalonul Cosmosului.
Un singur an-lumină reprezintă aproximativ 10 trilioane de kilometri,
sau aproximativ 6 trilioane de mile.
Este o unitate de distantă, asa cum este metrul sau mila.
Este distanta pe care lumina o parcurge într-un an.
Cea mai apropiată stea de Soare: Proxima Centauri
este la un pic peste 4 ani-lumină de Pământ.
Cât înseamnă 4 ani-lumină ?
Sonda spatială Voyager se deplasează
cu mai mult de 56.000 km/oră.
Chiar si la această viteză uimitoare, i-ar trebui lui Voyager
mau mult de 80.000 de ani ca să ajungă la cea mai apropiată stea.
Iar stelele din Roiul Pleiadelor,
sunt la 400 de ani-lumină distantă.
Nava Imaginatiei
este echipată cu o capabilitate foarte neobisnuită
unică, de altfel.
Face posibil ca noi să vedem ce se întâmplă
când lumina unei stele îndepărtate sau a unei galaxii, porneste
în lunga călătorie către Pământ
Când lumina a plecat de la Pleiade, acum 400 de ani,
Galileo privea pentru prima dată printr-un telescop.
Câtiva ani mai târziu el a încercat să măsoare viteza luminii,
dar nu a reusit.
El avea un plan foarte inteligent, dar tehnologia acelor vremuri
nu era de ajuns de avansată să măsoare ceva ce se misca
atât de repede ca si lumina.
Când privim Nebuloasa Crabului de pe Pământ,
ne uităm mult mai departe în timp.
Nebuloasa Crabului a fost cândva o stea gigant,
de zece ori masa Soarelui,
până când a explodat într-o supernova.
În centru se află un pulsar,
o stea prăbusită de mărimea unui oras,
care se roteste de 30 de ori într-o secundă.
Câmpul magnetic al acestui pulsar
îngrămădeste electronii din apropiere într-o frenezie,
accelerându-i până aproape de viteza luminii.
Ei dau o tentă albastră tentaculelor de gaz
care încă se împrăstie din supernova.
Nebuloasa Crabului
se află la aproximativ 6.500 de ani-lumină de Pământ.
Conform unor credinte,
aceasta este vârsta întregului univers.
Dar dacă vârsta universul ar fi numai de 6.500 de ani,
cum putem vedea lumina a orice se află la o distantă mai mare
decât Nebuloasa Crabului ?
Nu am putea.
Nu ar fi fost de ajuns timp ca lumina
să ajungă la Pământ de la orice distantă mai mare
de 6.500 ani-lumină în orice directie.
Abia este de ajuns timp ca lumina să parcurgă
o portiune minusculă din Calea Lactee.
Să crezi într-un univers
de 6.000 sau 7.000 mii de ani
înseamnă să lasi fără lumină cea mai mare parte a galaxiei,
să nu mai zic si de cele 100 de miliarde de galaxii
din universul observabil.
Centrul galaxiei noastre
se află aproximativ la 30.000 de ani-lumină de Pământ.
Lumina pe care o vedem azi, venind dinspre centrul galaxiei, a plecat de acolo...
când strămosii nostri perfectionau o metodă
să supună moartea,
făcând artă cu puterea de a-i inspira pe cei care
care vor veni cu mult după ce ei nu vor mai fi.
Lumina pe care o vedem venind din Galaxia Sombrero
are o vârstă de 30 de milioane de ani.
Strămosii nostri trăiau în copaci
când a plecat lumina.
Cântăreau vreo 5 kg si aveau cozi lungi.
Dar chiar si 30 milioane de ani-lumină
sunt încă în vecinătatea noastră cosmică.
Acea galaxie face parte din Roiul Coma,
care se află la 320 milioane de ani-lumină depărtare.
Ce se întâmpla acasă
când lumina pe care o vezi, si-a început călătoria către Pământ ?
Nu existau continentele, oceanele si râurile pe care le stim.
Strămosii nostrii îndepărtati abia părăseau mediul acvatic pentru cel terestru.
O lumină destul de veche,
dar nici pe departe cea mai veche lumină pe care o putem observa.
Cea mai veche lumină este foarte slabă,
o fantomă palidă pe cerul noptii.
Vedeti acea pată rosie în interiorul cercului ?
Aia este una din cele mai vechi galaxii observate vreodată.
Te uiti la o lumină solară veche de 13,4 miliarde de ani
asa cum a fost văzută de Telescopul Spatial Hubble.
Vine de la prima generatie de stele.
Ce se întâmpla pe Pământ atunci ?
Absolut nimic.
Nu exista Pământul, Soarele, Calea Lactee.
Nu vor apărea pentru miliarde de ani.
Când încercăm să ne uităm si mai departe în univers,
ajungem la ceva ce pare limita spatiului,
dar de fapt,
este începutul timpului.
Pământul ne atrage.
Vietile noastre sunt o luptă neîncetată cu gravitatia.
Acea copilă încearcă să se ridice
dintr-o fântână gravitatională.
De la primele noastre eforturi de a sta în picioare, până la abdicarea finală,
ne luptăm să învingem atractia Pământului.
Ne nastem, trăim si murim într-un câmp de fortă
unul care este aproape la fel de bătrân ca însusi universul.
Si cât de bătrân înseamnă asta ?
Ca să vizualizăm vârsta de 13,8 miliarde de ani a universului,
am comprimat tot timpul cosmic într-un an calendaristic.
Miezul noptii pe 31 decembrie, este chiar în acest moment.
Si 1 ianuarie este începutul timpului.
Vezi ceata strălucitoare de acolo ? Este radiatia rămasă de la Big Bang,
explozia care a creat universul acum 13,8 miliarde de ani.
Chiar acum ne aflăm pe marginea spatiului si timpului cunoscut.
Si ce s-a întâmplat înainte de Big Bang ?
Nimeni nu stie.
Nicio dovadă nu a supravietuit dinaintea acelui moment.
Avem câteva idei cam nebunesti
despre originea universului,
pe care le vom aborda la timpul lor.
Unde ne aflăm noi în univers ?
Chiar în centru.
În universul observabil toată lumea se poate simti special.
Indiferent în ce galaxie ai trăi,
Când privesti universul, te vei afla
în centrul orizontului cosmic.
Dar asta este doar o iluzie.
În realitate, nu există centru,
iar orizontul cosmic nu e mai real
decât orizontul pe mare.
Este rezultatul vitezei finite a luminii, într-un univers care a avut un început în timp.
La câteva milioane de ani după Big Bang,
nori vasti de hidrogen si heliu s-au condensat
în primele stele si galaxii
Cu aceste surse noi de lumină,
perioada întunecată a universului s-a încheiat.
Pe măsură ce spatiul a continuat să se extindă,
evolutia cosmică s-a desfăsurat pe o scală mai mare.
Când prima generatie de stele a murit,
ele au însământat spatiul cu elemente mai grele,
făcând posibilă formarea planetelor,
si în cele din urmă, a vietii.
Materia si energia s-au format în Big Bang.
Dar asta nu e tot.
Si spatiu si timpul au fost create,
si toate fortele care leagă materia împreună,
inclusiv gravitatia.
Isaac Newton a descoperit o lege matematică
care descrie cum functionează gravitatia.
Cu acea lege el a putut explica miscarea planetelor.
După mai mult de 100 de ani,
William Herschel a realizat că gravitatia poate face mult mai mult.
John, poti păstra un secret ?
Da, tată.
Am făcut o descoperire si nu am spus nimănui.
Gravitatia care ne tine pe Pământ
aceeasi gravitatie care Newton ne-a arătat
că tine planetele pe orbitele lor,
eu am descoperit
că ea conduce si stelele îndepărtate.
Tată... dar cum poti sti asta ?
Poti găsi Constelatia Leului ?
Acolo.
Foarte bine.
Poti găsi steaua
care uneste capul Leului cu corpul ?
Aia.
Acea stea sunt de fapt două stele
atât de apropiate încât ne apar ca si când ar fi una singură.
Le-am urmărit prin telescop
dinainte să te nasti tu.
Dansează foarte lent una în jurul celeilalte.
Mai lent decât orice planetă orbitează Soarele.
Multe din stelele pe care le vedem în seara asta,
poate majoritatea,
dansează cu parteneri invizibili.
Imperiul gravitatiei guvernează tot universul.
Cu un secol înainte, Isaac Newton era bântuit
de absenta aceluiasi mecanism al gravitatiei.
Cum pot corpurile aflate la distantă, să se influenteze
de-a lungul spatiului gol fără să se atingă ?
Această "actiune la distantă", cum a numit-o el, l-a derutat.
În secolul 19, Michael Faraday a descoperit
că suntem înconjurati de câmpuri de fortă invizibile
care explică cum functionează gravitatia.
Mărul si Pământul nu se ating, dar câmpurile dintre ei, da.
El si-a imaginat acele linii de fortă gravitatională
radiind în spatiu din fiecare corp masiv
Pământul, Luna, Soarele, totul.
Iată răspunsul la acea întrebare
care l-a încurcat pe Newton.
În 1865, James Clerk Maxwell a transpus ideea lui Faraday
despre câmpuri de electricitate si magnetism
în legi matematice.
El a descoperit că aceste câmpuri se miscă prin spatiu, în valuri.
Când a calculat cât de repede se miscă,
s-a dovedit a fi viteza luminii.
Începeam să descoperim firele
tapiteriei cosmice,
dar nu reuseam încă să discernem cât de bogat este modelul
pe care timpul, lumina, spatiul si gravitatia îl împletesc.
În timp ce Albert Einstein lucra în Berlin
la teoria sa a gravitatiei,
el păstra portretele acestor trei oameni în fata sa.
Stia că stă pe umerii lor.
Cu ani înainte, ca adolescent,
a avut o idee care a cutremurat lumea ca oricare idee a celor trei.
Si s-antâmplat într-o vară, în timp ce visa cu ochii deschisi în Italia.
În vara lui 1895,
afacerea tatălui lui Einstein din Germania falimentase,
si familia s-a mutat în nordul Italiei.
Tânărul Einstein adora să se plimbe pe aceste drumuri
si să îsi lase mintea liberă să exploreze.
Este ceva iesit din timp în acest loc.
Nimic de aici nu s-a schimbat cu adevărat din vremea lui Einstein.
Într-o zi el a început să se gândească la lumină si la cât de repede se deplasează.
În viata de zi cu zi întotdeauna măsurăm viteza unui obiect în miscare, în relatie cu altceva.
Ceva ce presupunem că nu se deplasează, ceva în cosmos care nu se află în miscare.
De exemplu, eu mă deplasez cu aproximativ 10 km/oră
în comparatie cu Pământul.
Dar cum am mentionat mai devreme, Pământul se miscă.
Pământul se roteste cu mai mult de 1.600 km/oră
în timp ce orbitează în jurul Soarelui
la aproximativ 100.000 km/oră.
Si Soarele se deplasează prin galaxie
la jumătate de milion de mile pe oră.
Si Calea Lactee se deplasează prin univers
la aproape 1,5 milioane de mile pe oră.
Nu există niciun punct fix în cosmos,
toată natura aflându-se în miscare.
A fost dificil chiar si pentru tânărul Einstein
să-si imagineze un standard absolut
cu care să măsoare toate aceste miscări relative.
Aceasta este cartea
care l-a inspirat pe tânărul Einstein.
Dă-i o carte unui copil si vei schimba lumea,
într-un fel, chiar si universul.
Ia uite, chiar prima pagină
descrie uimitoarea viteză
a electricitătii prin fire
si a luminii prin spatiu.
Einstein si-a reamintit ce a învătat când era copil
din această carte,
si probabil, pentru prima dată, chiar aici
s-a întrebat cum ar arăta lumea
dacă ai putea călători cu viteza luminii.
Cu cât Einstein se gândea mai mult la asta,
cu atât devenea mai tulburat.
Dacă îti imaginezi călătorind la viteza luminii,
paradoxuri încep să apară peste tot.
Einstein fusese socat să realizeze cât din ceea ce fusese acceptat ca adevăr, fără critică
de către cele mai mari autorităti în domeniu, era pur si simplu eronat.
Când călătoresti cu viteza luminii,
sunt anumite reguli cărora trebuie să te supui.
Einstein a numit aceste reguli: "Principiile Relativitătii".
Acea tânără care abia a trecut pe lângă noi, în viteză pe motocicletă,
imaginati-vă că ea ar merge cu motocicleta prin cosmos.
Lumina unui obiect se deplasează
cu aceeasi viteză, indiferent dacă obiectul
stationează sau este în miscare.
Viteza ei nu se adaugă la viteza luminii.
Lumina de la motocicleta ei
se deplasează tot cu viteza luminii.
Natura dictează:
"Să nu îmi adăugati viteză la viteza luminii".
Pe lângă asta, niciun obiect nu se poate deplasa
la o viteză egală sau mai mare decât viteza luminii.
Nu există nimic în fizică care să te ajute să călătoresti oricât de aproape doresti de viteza luminii.
99,9% din viteza luminii este în regulă
dar oricât te-ai strădui,
nu vei câstiga niciodată si acea ultimă zecimală.
Pentru că realitatea sa rămâne constantă în mod logic,
trebuie să fie o limită cosmică a vitezei.
Pocnirea biciului se datorează vârfului
care se miscă mai rapid decât viteza sunetului.
Creează o undă de soc,
un mini boom sonic.
Tunetul functionează la fel,
la fel si sunetul unui avion cu reactie supersonic.
De ce este viteza luminii o barieră si nu viteza sunetului ?
Răspunsul, nu este doar faptul că lumina se deplasează de un milion de ori mai repede decât sunetul.
Si nu este o problemă inginerească, cum a fost constructia primului avion cu reactie supersonic.
În loc de asta, bariera luminii este o lege fundamentală a naturii,
la fel de fundamentală ca si gravitatia.
Einstein si-a găsit cadrul absolut pentru lume,
acest pilon fix între toate miscările relative ale cosmosului.
Lumina se deplasează la fel de rapid, indiferent de cât de rapid sau lent se deplasează sursa ei.
Viteza luminii este constantă în relatie cu orice altceva.
Nimic nu poate nici măcar să ajungă viteza luminii.
Cel mai important aspect al legilor naturii
este că nu pot fi încălcate.
Sarcina fizicienilor este să descopere aceste legi,
care nu variază de la o cultură la alta
sau de la o perioadă la alta
si sunt adevărate oriunde în univers.
Din această cauză, asa cum ne-a arătat Einstein,
lucruri ciudate se întâmplă când ne apropiem de viteza luminii.
Călătorind aproape de viteza luminii
este ca un elixir al vietii
deoarece ceasul tău biologic încetineste în comparatie cu al celor pe care îi lasi în urmă.
Acest fenomen ar putea să asigure oamenilor,
care trăiesc doar aproape un secol,
un mijloc practic să călătorească către stele,
unde spectacolul magic al spatiu-timpului, chiar devine nebunesc.
În secolul 19 astronomul William Herschel
adora să împartă minunile universului
cu fiul său John.
Odată am avut un prieten, un tip foarte inteligent,
un astronom si paroh în Leeds,
pe nume John Michell.
Bietul om a murit când tu erai foarte mic,
Dumnezeu să îi odihnească sufletul.
El a afirmat că unele stele
sunt invizibile.
Ele există cu adevărat, dar nu le vom observa niciodată.
"Stele întunecate", le-a numit Michell.
Cu tot respectul, tată,
cu sigurantă prietenul tău se însela.
Dacă nu le poate vedea nimeni, atunci cum este posibil ca noi să stim că există ?
Ai văzut omul care a lăsat aceste urme, John ?
Păi, nu, tată.
Nu l-am văzut.
Dar stii că el există ?
John Michell este unul din cei mai mari oameni de stiintă
de care probabil n-ai auzit niciodată.
El a trăit si a muncit în Anglia în secolul 18.
Dacă a stat vreodată să i se facă un portret, el nu mai există.
El a fost odată descris de către o cunostintă
ca fiind un "omulet scund,
cu un ten întunecat si gras."
Michell si-a imaginat o stea atât de mare,
atât de masivă, încât nimic, nici măcar lumina,
nu ar putea scăpa atractiei sale gravitationale.
Poti găsi o stea întunecată ?
Nu o poti vedea cu ochii, nu direct,
dar ar putea lăsa o amprentă pe malul cosmic.
Michell si-a dat seama că ar putea detecta
aceste stele întunecate cu ajutorul gravitatiei lor extreme.
Dacă una din ele s-ar afla
în apropierea unei stele companion mai mici si luminoasă,
acea stea ar părea că se miscă pe o orbită strânsă
în jurul a nimic.
Chiar dacă nu o putem vedea,
stim că ceva cu multă masă trebuie să fie chiar acolo:
o stea întunecată,
sau ceea ce azi numim: o gaură neagră.
Cum arată o gaură neagră
si cum ar fi în interiorul ei ?
Ajungem si acolo, dar mai întâi
să facem o oprire în orasul meu natal,
New York,
Unde întotdeauna mie mi s-a părut că totul este într-o miscare constantă.
Am locuit aici aproape toată viata mea, întotdeauna fiind ceva nou de văzut.
Dar un lucru nu se schimbă niciodată: gravitatia.
Gravitatia pe Pământ a rămas aceeasi
în ultimii 4,5 miliarde de ani.
Dar cum ar fi dacă azi am putea să o modificăm ?
Gravitatia este o distorsiune a spatiu-timpului,
asa cum ne-a arătat Einstein.
Spatiul se poate dilata, contracta
si curba, fără limite.
Dacă dimensiunea sau densitatea Pământului
ar fi chiar si putin diferite,
si gravitatia sa ar fi diferită.
Există un număr imens de posibilităti.
New York-ezii se simt ca acasă în atractia gravitatională a Pământului, numită " 1 G ".
Să presupunem că oprim gravitatia pe una din străzi.
Oamenii si obiectele care se aflau în miscare
încep să zboare.
Acum ce s-ar întâmpla dacă as creste gravitatia
la, să zicem, 9 G ?
Din compasiune,
hai să evacuăm zona.
Asta este cam aceeasi fortă G
pe care un pilot de vânătoare o simte într-o curbă la mare viteză.
Câteva minute nu te-ar răni,
dar ar fi inconfortabil.
La 100.000 G,
chiar si hidrantii sunt zdrobiti
de propria greutate, enormă.
Dar la 1 milion G,
chiar si lumina se apleacă în fata gravitatiei.
Lumina încă se deplasează la viteza ei constantă,
dar nu poate evada.
Steaua întunecată a lui Michell...
gaură noastră neagră.
Si cea mai apropiată ar putea fi mai aproape decât crezi.
Nu orice stea poate deveni o gaură neagră.
Numai una dintr-o mie este de ajuns de masivă.
Cea mai apropiată, ar putea fi la 100 de ani-lumină de Pământ.
Găurile negre nu sunt miticele aspiratoare cosmice descrise în SF.
Nu se plimbă îndopându-se cu lumi nestiutoare.
Trebuie să mergi la ele.
Dar dacă o faci,
s-ar putea să fiu ultimul lucru pe care îl vezi.
Asa am rezistat noi la câteva milioane de G.
Nu uita, acel lucru înghite lumina.
Vom păstra distanta.
Când stelele gigant îsi epuizează combustibilul nuclear,
ele nu îsi mai pot mentine temperatura îndeajuns de sus
ca să întreacă atractia interioară a propriei gravitatii.
Cele mai masive stele se prăbusesc în întuneric,
lăsând doar gravitatia lor în urmă.
Această gaură neagră acoperă restul micsorat
al unei stele super-gigant.
Toată steaua s-a micsorat în ceva
chiar mai mic decât acest întuneric,
doar 64 de km în diametru.
Aceasta este prima gaură neagră descoperită:
Cygnus X-1.
Cum am reusit noi pe Pământ să găsim
ceva atât de mic, de întunecat si îndepărtat ?
Ne-am uitat la ea într-un alt fel de lumină: raze X.
Sub raze X, nu am mai văzut steaua albastră
pentru că suprafata sa are "doar" 30.000 de grade,
ci discul de gaz din jurul găurii negre
care strălucea în raze X la 100 milioane de grade.
Asa cum William Herschel a descoperit,
că multe stele au companioni apropiati formând un sistem solar binar.
Dar dacă un membru al unei asemenea perechi este enorm
si celălalt este compact,
steaua mai mică poate să absoarbă si să consume atmosfera
surorii mai mari.
Această relatie nevrotică poate să dureze milioane de ani.
Atmosfera stelei mai mari este sifonată
într-un disc încretit strălucitor care se roteste
si spiralează în jurul găurii negre.
Gravitatia coplesitoare accelerează gazul stelei albastre
într-o moarte spiralată,
trecând granita spatiu-timp,
nemaivăzută niciodată.
Limita fatală care separă gaura neagră
de restul universului se numeste: event horizon.
Din punctul nostru de vedere, substanta din disc
încetineste în timp ce se apropie de event horizon,
niciodată atingându-l.
Dar dacă ai fi în interiorul acelui gaz
si nu recomand
ai naviga dincolo de event horizon în câteva secunde
în tărâmul nedescoperit de unde nu se întoarce niciun călător.
Am cercetat centrul câtorva zeci de galaxii,
si în fiecare caz am descoperit o gaură neagră supermasivă.
Galaxia noastră nu face exceptie.
Stelele cele mai apropiate de centru se rotesc
în jurul lui la mai mult de 40 milioane km/oră.
Ce ar putea să le facă să se miste asa repede ?
Singura explicatie logică
este că ceva cu masa
a patru milioane de stele se află în centru.
Si unde este lumina orbitoare a 4 milioane de stele ?
Din moment ce nu o putem vedea,
trebuie să fie închisă într-o gaură neagră.
Pământul este de ajuns de departe pentru a fi în sigurantă.
Alte lumi s-ar putea să nu fie la fel de norocoase.
Dacă ai reusi cumva să supravietuiesti călătoriei periculoase
prin event horizon,
ai putea să te uiti înapoi
si să vezi întreaga istorie a universului
desfăsurându-se în fata ochilor tăi.
Cum ?
Deoarece atunci când spatiul-timpul este curbat de gravitatia extremă a unei găuri negre,
timpul este întins la limită.
Dar ce ar fi în fata ta ?
Înainte să mergem acolo, ar trebui să te avertizez
că intrăm pe teritorii stiintifice necartografiate.
Din câte stim, ar putea exista legi nedescoperite ale fizicii
care guvernează evenimentele din centrul unei găuri negre.
Dar până la următorul Einstein hai să mergem
să facem un experiment de gândire.
Asa John Michell si-a imaginat stelele întunecate
în secolul 18,
si cum Einstein a conceput teoria sa a rela...
Tată, tu crezi în fantome ?
Oh, nu, nu cele la care se referă oamenii, nu, deloc.
Dar uită-te în sus, fiule,
si ai să vezi un cer plin cu ele.
Dacă ai supravietui unei călătorii într-o gaură neagră,
ai putea iesi într-un alt loc si timp în universul nostru,
scurtcircuitând prima lege a relativitătii...
Tu nu vei călători mai rapid decât lumina.
Nimic nu se poate deplasa prin spatiu mai rapid decât lumina.
Dar spatiul nu este gol.
Proprietătile lui pot fi întinse, micsorate si deformate.
Iar când se întâmplă asta, si timpul se deformează.
Einstein a descoperit că spatiul si timpul sunt două aspecte
ale aceluiasi lucru: spatiu-timp.
Spatiul-timpul se poate deforma îndeajuns să te poarte oriunde la orice viteză.
Găurile negre ar putea fi bune tuneluri prin univers.
În acest metrou intergalactic, ai putea călători
în colturile cele mai îndepărtate din spatiu-timp,
sau ai putea să ajungi într-un loc si mai uimitor.
Am putea să ajungem într-un cu totul alt univers.
Dar cum ar putea un întreg univers să încapă într-o gaură neagră,
care este doar o mică parte din universul nostru ?
Este un alt truc de magie al spatiul-timpului.
Gravitatia fenomenală a unei găuri negre
poate curba spatiul întregului univers în interiorul ei.
Gravitatia noastră ar putea fi o povară pentru noi,
dar este minusculă în comparatie
cu ceea ce se întâmplă într-o stea prăbusită.
Din câte stim,
când o stea gigant se prăbuseste ca să creeze o gaură neagră,
densitatea si presiunile extreme din centru
imită Big Bang-ul, care a dat nastere universului nostru.
Si un univers dintr-o gaură neagră, ar putea da nastere la propriile găuri negre.
Si acelea ar putea să ducă la alte universuri.
Poate că asa s-a născut universul nostru.
Din câte stim,
dacă vrei să vezi cum arată într-o gaură neagră,
doar uită-te în jurul tău.
William Herschel a mai descoperit că Soarele si planetele
se miscă prin Calea Lactee.
Si ce s-a ales de fiul său John ?
A devenit un mare om de stiintă.
Observatiile sale ale spatiului îndepărtat construite peste cele ale tatălui său
au devenit baza pentru catalogul standard al galaxiilor
pe care îl folosim si azi.
Când i se deteriora sănătatea lui William, John a stat cu el
nopti lungi în fata telescopului
ca să-l ajute să observe stelele.
Si când tatăl său a murit, John i-a scris epitaful:
"A străpuns zidurile raiului".
John îsi amintea des
noptile de vară petrecute cu tatăl său.
Poate din această cauză a căutat un mod să păstreze trecutul.
John Herschel a fost unul din fondatorii
unei noi forme de călătorie în timp,
o modalitate de capturare a luminii si a amintirilor.
Chiar i-a pus si un nume:
fotografia.
Dacă te gândesti bine,
fotografia este o formă de călătorie în timp.
Acest om se uită la noi peste secole...
o fantomă conservată de lumină.
Nu este greu să ne imaginăm că în viitorul apropiat,
vom putea să capturăm trecutul
în toate cele trei dimensiuni.
Vom putea să păsim într-o amintire.
S-ar putea să nu fie posibil să călătorim în timp,
dar poate că, într-o zi, vom putea să aducem trecutul la noi.
Iată un moment din trecutul meu.
Ca si John Herschel,
îmi amintesc de o versiune mai tânără a mea:
20 decembrie, 1975.
O zi cu ninsoare în Ithaca, New York.
Un autobuz m-a adus în statie
în acest moment cu tine.
A fost ziua când l-am cunoscut pe Carl Sagan.
Îmi aduce aminte de acele stele fantomă de pe cer...
Stii, cele care încă ne mai luminează
mult după ce au dispărut.
Micile corecturi ale subtitrării initiale de pe: "www.RegieLive.ro",
au fost făcute de Marius Andries, mail: "mariusandries25@gmail.com"
Adaptarea Bubuloimare